Кан Кикучи
За поведението на даимьо Таданао

Превод от английски: Христо Кънев, 1973

chitanka.info

1

Съветниците на даимьо[1] Таданао бяха извикани при Иеясу в главната му квартира и подложени от негово превъзходителство на красноречив изблик обиди.

— Когато войските на Ии Тодо днес бяха в тежко положение, васалите от Ечизен през това време сладко си караха обедния сън, така ли? Никой ли не им съобщи какво става? Ако бяха се придвижили напред, прикривайки тила на главния удар, замъкът Осака щеше да падне още същия ден. Но това не стана. Поради младостта на вашия генерал и поради това, че съветниците му са най-големите страхливци в Япония, проиграхме цяла битка! Много важна битка!

Иеясу не чака за обяснение. Посинял от гняв, той скочи начаса и напусна стаята.

Старшият съветник, Хонда Томимаса, бе приготвил няколко отлични извинения за неучастието на ечизенските войски в битката същия ден, но това фактическо изгонване го слиса. Не бе имал възможност да изрече нито дума.

Очевидно те не можеха нищо да сторят, но настроението им, когато напуснаха главната квартира и се върнаха в лагера на ечизенските войски, бе твърде далеч от философско примирение. Бяха обзети от страх. Една мисъл ги мъчеше и двамата. Как, за бога, ще могат да изложат това в доклада си пред даимьо Таданао?

Генерал даимьо Таданао, владетел на Ечизен, бе двадесет и една годишен. На крехката възраст тринадесет години, когато баща му, Хидеясу, умря, той наследи огромното феодално владение с годишен доход почти три и половина милиона бушела[2] ориз. Това стана през прибавения в календара четвърти месец на 1607 година и оттогава досега генералът не познаваше под небето друга воля, по-силна от неговата.

Тази вродена сила на волята — или по-точно вродена упоритост, — дошла заедно с появата му на света, постепенно взе такива внушителни размери, каквито притежава самотен кедър, извисил се в небето от върха на горда планина. Съветниците помнеха треперенето, с което бяха влезли при него, предпазливия начин, по който предадоха новината, когато заповедта да се присъединят към сегашните бойни действия дойде в имението Ечизен.

— Пристигна вест от негово превъзходителство бащата на шогуна[3] — доложиха те. — Той горещо ви моли да дойдете пред Осака с вашите сили. — Традицията да създават винаги у младия си господар убеждение, че волята му е абсолютна, този път отстъпи на втори план.

А днес бе неотменно тяхно задължение да предадат на даимьо Таданао недоволството, изразено от Иеясу. Каква ли реакция щеше да предизвика такава явна критика — защото чувството на виновност не беше познато на господаря им както наяве, така и насън още от рождение; този въпрос естествено будеше в тях най-страшни опасения.

Даимьо Таданао ги извика при себе си веднага щом научи за тяхното завръщане.

— И какво ви предаде негово превъзходителство дядо ми? Предполагам, обичайните благодарности за нашите усилия? — Даимьото бе в добро настроение и се усмихваше приятно, докато задаваше въпросите си. Ала благоразположението му още повече засили неловкостта на съветниците. Мина известно време, преди единият от тях да събере достатъчно смелост, за да се обади, и когато заговори, гласът му трепереше.

— Боя се, че ваша светлост греши. Това, че войските на Ечизен не взеха участие в днешната битка, изглежда е събудило гнява у негово превъзходителство и… — Той не посмя да продължи. Лицето му пребледня и съветникът се просна на земята.

Като не познаваше какво е да те мъмрят или упрекват, даимьо Таданао нямаше изработена реакция на противодействие срещу такова чувство и никакви средства да се въздържа при такова въздействие.

— А? Какво каза той? — изрева Таданао. — Когато помолих да ми повери предводителството в атаката, той забрани. Още ли продължава да ме обижда? Таданао, умри! Ето отговора на дядовите ми загадки. На всички нас — на вас, както и на мен — той казва: „Умрете!“ Щом е така, утре ние всички — господар и подчинени — ще наквасим сабите на врага с нашата кръв! Телата ни ще избледнеят и изгният под стените на замъка! Предайте това на моите войници и нека се приготвят да умрат!

Ръцете на Таданао, скръстени на скута, силно трепереха. С внезапно движение, сякаш не можеше да се въздържа повече, той грабна нагамицуската си сабя от един паж, измъкна я от ножницата и я тикна в лицата на своите съветници.

— Вижте! На ей тази сабя ще набуча главата на Хидейори и така ще я тикна в лицето на дядо ми! — Макар седнал на пода, той размахваше сабята над глава и описваше с нея големи кръгове във въздуха.

Даимьо Таданао, малко повече от двадесетгодишен, все още изпадаше понякога в такива внезапни избухвания като това. Съветниците му, свикнали с неговите изблици още от времето на бащата на Таданао, просто запушваха ушите си при този шум и лежаха проснати на земята, сякаш чакаха някоя хала да отмине.

Оловните небеса от последните няколко дена се проясниха и седмият ден на петия месец от година 1615 настъпи необикновено ясен и тих.

Превземането на замъка Осака бе сега само въпрос на време. Повечето от по-изтъкнатите капитани сред гарнизона като Гото, Матабеи, Кимура Нагато и Сусукида Хаятоношо бяха убити в лютите битки предишното лято и сега само Санада Саемон, Чосокабе Моричика, Мори от Бузен и шепа други оцеляха за последния пристъп на врага.

Шогунът, даимьо Хидетада, стана рано този ден и излезе от квартирата си час преди зората. Веднага заповяда отрядите на Мацудаира Тошицуне от Чикузен, Като Саманосуке Йошиаки и Курода Нагамаса от Каи да се придвижат към прохода Окаяма и да заемат позиции в първата линия на атаката.

Малко след зазоряване Иеясу пристигна от квартирата си, носен в паланкин. Бе облякъл къс жакет от кафява коприна, тънко бяло кимоно и официални поли, здраво завързани за глезените. Тодо Такатора, който го срещна случайно, изрази загриженост за невоенното му облекло.

— Днес, ваше превъзходителство, сигурно ще носите ризница.

Иеясу се ухили и в очите му блесна обичайното хитро пламъче.

— Ризница? — учуди се той. — Не ми трябва ризница, за да довърша малкия човек от Осака.

Държеше в ръка свещеническа шляпалка от конски косми и с нея биеше мухите, които гъмжаха около него. Тридесетина от най-верните му васали, в това число Наито Камон-но-Ками Масанари, Уемура Иемаса от Деуа и Итакура Наизен-но-шо Шигемаса, крачеха редом с паланкина. А на края на процесията, облечен също като Иеясу и носен в също такъв, само че по-малък паланкин, идваше Хонда Масанобу от Садо.

Съсредоточена в равнината, между големите пътища за Окаяма и Теноджи, чакаше армия от над сто и петдесет хиляди души. Знамена се вееха на ранния летен ветрец, а лъснатите шлемове блестяха на слънцето. Всеки отряд, заел в стройни редици определеното му място, стоеше в очакване на вече закъснялата команда за започване на атаката. Ала даването на тази команда очевидно не беше проста работа. Трима вестоносци на Иеясу на бели коне вече си пробиваха път през гъстия строй на войските.

— Прави се място в бойния ред за даимьо Йошинао и даимьо Йоринобу — възвестиха те. — Войските на авангарда да не започват още схватката. Да оттеглят конете си на дистанция сто-двеста метра, да се спешат, да държат пиките си готови и да чакат по-нататъшни заповеди.

Това не беше по вкуса на даимьо Таданао от Ечизен. Главата му гореше в треска на възбуда от шока на снощната случка и бе прекарал почти безсънна нощ в очакване на днешната битка. Сега, веднага щом чу тази последна заповед, прати съветника Йошида Шури напред да подготви пътя и после тръгна сам с цялата си войска от тридесет хиляди души — шестнадесет батальона, начело с тези, командувани от двамата му най-старши съветника — братята Хонда. Като си проби път през центъра на бойните линии, зает от отряда на Кага, той безразсъдно продължи до самите поли на хълма Чаусу и там, малко вляво от бойците на първата линия под командата на Хонда Тадайори от Изумо, прегрупира войските си в разгънат строй за атака.

Точно в този момент бе предадена заповед на шогуна до всички войски: „Защитниците оттеглят предните си постове и, както изглежда, се готвят за нощта. Заповедта за атака ще бъде дадена скоро.“

Ала даимьо Таданао не чакаше вече никакви заповеди. След два-три пробни изстрела, дадени към противника от предните позиции на Хонда Тадайори, ечизенските войски внезапно изстреляха залп от седем-осемстотин мушкета и под прикритието на вдигналия се дим всичките шестнадесет батальона настъпиха едновременно като подвижна гора срещу хълма Чаусу.

Защитата на сектора от прохода Аоя до хълма Чаусу бе поверена на Санада Саемон и сина му, поддържани малко по̀ на юг от Ики Шичироемон Тоотака. Уатанабе Кураносуке Тадасу и Отани Даигаку Йошитане; ала общата численост на тези части възлизаше на малко повече от шест хиляди души.

Сред войските на атакуващите голямата ечизенска армия веднага се открояваше със своето великолепие и многобройност. Нейният генерал, даимьо Таданао, също бе забележителна фигура. Създаваше впечатление на човек, решил да постигне слава този ден на всяка цена. Генералският му жезъл липсваше и размахал вместо него грамадно кавалерийско копие, Таданао караше коня си в галоп, приближавайки се все повече и повече до врага, без да обръща внимание на своите заместници, които го съветваха да внимава.

При този пример, даден от техния генерал, редовите бойци влязоха в битката със стихиен ентусиазъм, всеки решил да засенчи другаря си, и неприятелските войски срещу ечизенската армия се огънаха и прекършиха като дървета в буря. Първата голяма победа дойде, когато Хонда Тадамаса от Ийо уби Ненрю Садаю, най-добрия на сабя от гарнизона на замъка, и други бойни подвизи, извършени от хора като Аоки Шинбеи, Отобе Куробеи, Огита Шуме и Тошима Шузен последваха начесто един след друг. Войските на Санада Саемон, бранещи линията от хълма Чаусу до храма Кошин, бяха отхвърлени от позициите си още с първата атака; самият Саемон падна от Нишио Низаемон, а главният му заместник — от Номото Укон. Ечизенските войски, преследващи плътно обърнатите в бягство бранители на замъка, по-късно завладяха с бой прохода Сенба, достигнаха Черната порта, издигнаха щандарта си на самата порта и запалиха огньове на много места в замъка.

Паднаха три хиляди шестстотин петдесет и две вражески глави. В бойната слава за този ден никой не можеше да се мери с подвига на даимьо Таданао.

Той спря коня си на върха на хълма Чаусу. Оттам видя ечизенските знамена и военните вимпели да се люшкат като вълните на прилив през рова на замъка, да преливат в периметъра отвъд, да се прегрупират в тесен триъгълен клин, който изпъкваше ясно от главните атакуващи редове и се врязваше остро във вътрешността на замъка. И докато гледаше това, подскачаше на седлото си в изблик на непресторен, детски възторг.

Един войник от предната линия дотича назад.

— Аоки Шинбеи влезе пръв в замъка, господине!

Даимьо Таданао просия, когато чу това.

— Шинбеи е най-храбрият от всички тях! — Гласът му прозвуча остро поради вълнение и той бе принуден да успокои коня си, който се подплаши от необичайния звук и се дърпаше напред. — Върни се веднага и предай на Шинбеи, че доходът му се увеличава с двадесет и пет хиляди бушела!

Каква ли слава му принадлежеше като генерал сега? Това да може да поднесе главата на Санада Саемон, човека, който направи такива опустошения сред войските на обсаждащите, бе достатъчно само по себе си. Ала сега върховното отличие да стъпи пръв сред стените на замъка принадлежеше нему сред всичките тези отряди от толкова феодални владения чрез един войник от неговата армия! „Каква ли слава — помисли си даимьо Таданао — може да бъде това?“

Както мислеше върху чутовните подвизи на своите подчинени, даимьо Таданао почувствува, че всичко това е само отражение на личната му мощ и сила на волята. Раната, нанесена предишния ден на самолюбието му от неговия дядо Иеясу, сега бе напълно излекувана. Но имаше и нещо друго: вярата на Таданао в самия него сега бе многократно по-силна и по-гореща от преди.

Почти сто даимьо взеха участие в нападението срещу замъка Осака и когато Таданао си даде сметка, че нито един от тях не би могъл да спечели лаври наравно с него, изпита плам на огромно задоволство. Той почти вярваше, че около него има ореол на слава. Но той далеч не беше изненадан. Наистина като син на безпримерно храбрия Хидеясу и кръвен роднина на фамилията Токугауа му се струваше, че такива дела на военна доблест, каквито извърши днес, са съвсем естествени, почти отчайващо естествени за него. Възторгът на даимьо Таданао се смеси с чувство на самодоволство, което му бе трудно да сдържа.

— Дядо ми малко прибърза в преценката си за мен. Трябва да го видя и да чуя какво има да ми каже. — И побърза начаса да поиска аудиенция с Иеясу, чиято главна квартира сега бе преместена край прохода Окаяма.

Иеясу, седнал на походно столче, получаваше официалните поздравления на редица даимьо, но когато се появи Таданао, той стана от мястото си — жест на почитание — и му стисна здраво ръката.

— Великолепно! Героят на деня и истински мой внук! — Притегли го към себе си и продължи да сипе похвали. — Във военната доблест ти се показа достоен да получиш място редом с Фан Куаи[4] от Китай. Да, наистина ти си японският Фан Куаи!

Даимьо Таданао беше по природа прям, простодушен и като чу да го превъзнасят така, сълзи на щастие нахлуха в очите му. Забрави веднага, че бе понесъл обида от същия човек само преди ден. Не остана дори следа от възмущение в душата му.

Като се върна същата вечер в лагера си, той събра своите подчинени на голямо празненство. Сега знаеше, че е най-силният и най-храбрият мъж от всички. Дори ласкателството на Иеясу, нарекъл го „японския Фан Куаи“, му се стори, като си спомни това, само донякъде равностойно.

Падна мрак и в нощното небе той виждаше аленото отражение на пръснатите огньове, които още бушуваха в замъка Осака. Тези огньове, лениво си представи той, са тържествени огньове, запалени в чест на неговите подвизи. Той пи за тях, като пълнеше непрестанно големия си винен бокал. С изключение на известно леко развеселяване, главата на даимьо Таданао бе празна от всякакви мисли и чувства.

На петия ден от следващия месец, когато всички феодали, участвували в последната атака, бяха отново събрани в замъка Ниджо в Киото, Иеясу хвана даимьо Таданао за ръката и се обърна към него така:

— Когато твоят баща Хидеясу беше още жив, ти винаги се отнасяше към мен с най-голямо уважение, както подобава на предан внук. Сега показа своята вярност и на бойното поле, като надмина всички, и задоволството ми е пълно. Мислех си дали да ти подаря писмен благодарствен адрес, но си мой роднина И подобна официалност ще бъде може би неподходяща. Отдъхни си спокоен прочее, защото, докато моят род съществува, имението Ечизен ще живее в несмущаван мир, траен като вечните скали. — С тези думи той подари на даимьо Таданао желязна кутия за чай, с изписани по нея цветя, от неговата колекция.

Смаян от тази чест, даимьо Таданао си представи за миг, че от него бликат — само от него при тази богата аудитория от негови равни — лъчи на ослепителна светлина. В душата му пулсираше и преливаше топлина на безкрайно задоволство, сякаш не би желал нищо повече на света.

Задоволството, разбира се, съвсем не беше напълно ново чувство за човек, чиято воля обикновено не срещаше пречки и който бе в състояние доста често да задоволява докрай емоционалните си импулси. От ранно детство волята и чувствата му, свободни от всякаква чужда намеса, бяха се развивали със собствено темпо и избухваха бурно при всеки повод. Даимьо Таданао не пазеше спомени за малоценност или поражение в нещо, предприемано от него. През своето детство, докато той и другарите му в игрите стреляха с учебни стрели по учебни цели, Таданао беше постоянният победител. Ако в замъка се организираше турнир по дворцов футбол — защото придворните от Киото бяха въвели играта дори в гарнизона на Фукуи, — състезателят, който проявяваше най-голямо умение, бе неизменно даимьо Таданао. Дори в обикновените игри за маса като гобанг[5], китайски шах и двойно шест той побеждаваше в девет от десет случая. Показа преждевременно способности във всички умения, съществени за военния — стрелба с лък, езда, турнирен двубой и сабя, — и след като надмина партньорите си пажове, започнали наравно с него, даваше редовно доказателство за удивителната си юначност, като побеждаваше с лекота дори онези млади самураи, известни в имението му като най-добри в съответните дисциплини.

По този начин с течение на годините в съзнанието му се вкорени здраво чувството за превъзходство над околните. И дълбоко в душата си стигна до убеждението, че наистина е от по-висш тип и притежава съвсем различни качества от тези на всички свои подчинени.

Ала макар даимьо Таданао да бе достатъчно твърдо убеден в своето превъзходство над подчинените, той пряко воля стана жертва на тъжни предчувствия, като тръгваше за Осакската кампания. Съперниците му в битката за слава сега щяха да бъдат даимьо, хора от неговата класа. Възможно ли беше да се окаже засенчен от някой сред тях? И още по-лошо — сега, когато щяха да го изпробват в самото това военно изкуство, на което се посвещаваха хората от неговата класа, можеше ли той съвсем неочаквано да направи някаква грешка като генерал? Всъщност в битката от шесто число на петия месец, като забави твърде много влизането си в боя, извърши точно такава грешка и опасно разклати дори собствената си дълбока вяра в себе си. Ала славата, която спечели още на следния ден при щурмуването на замъка, напълно излекува тази рана върху самоуважението му. И нещо повече, Ечизенските войски влязоха първи в замъка и бойното им отличие бе много по-голямо от това на всеки друг отряд; сравнително скромното убеждение на даимьо Таданао, че е по-добър от всички свои подчинени, сега взе по-широки размери и прерасна в увереност, че превъзхожда и всичките шестдесет благородници господари, участвували в щурмуването на замъка. Войските, взели три хиляди седемстотин и петдесет вражески глави в Осакската кампания, в това число главата на генерал Санада Саемон, принадлежаха на даимьо Таданао. В това нямаше съмнение.

Желязната кутия за чай с изписаните по нея цветя и прозвището „японски Фан Куаи“ оставиха дълбоки следи в съзнанието на даимьо Таданао. Той гледаше и на двете неща като на едно и също доказателство за бележитата си заслуга. Тя беше опияняваща. Имаше чувството, че всичките сто и двадесет даимьо и по-нисшестоящи господари в тази зала гледат в него с широко отворени от почуда и възхищение очи.

До този миг бе изпитвал гордост при мисълта, че е по-доблестен от своите подчинени. Но това не го задоволяваше напълно — да се мери само с онези, които стояха по-долу от него. И сега, хванат за ръка и сърдечно приветствуван от самото негово превъзходителство, той единствен бе удостоен с похвала пред всички господари на страната.

Даимьо Йошинао и даимьо Йоринобу, негови чичовци, не се отличиха особено. Друг чичо, даимьо Тадатеру, шамбелан[6] на Ечиго, пропусна да вземе участие в битката на седми и несъмнено изпадна в немилост. Дори славата, спечелена от големите и именити родове Дате, Маеда и Курода, бледнееше по незначителност, не изглеждаше дори светулка в сравнение с пълната луна, ако човек я съпоставяше с тази на Ечизенското имение.

Като си мислеше така, чувството за превъзходство на даимьо Таданао, смутено в миг при онзи единствен случай от острото порицание на Иеясу, не само чудотворно възвръщаше всичката си предишна сила, но и ставаше още по-силно чрез процес на бурна реакция и се превръщаше в нещо далеч по-прекрасно и непоклатимо, отколкото когато и да било преди.

Така даимьо Таданао, господар на Ечизен, отнасяйки със себе си гордото съзнание, че е пръв герой на страната, се оттегли от Киото през осмия месец на същата година и се върна с най-възторжено разположение на духа в седалището си — замъка Фукуи.

[1] Официалната титла на феодалните владетели в Япония. — Б.пр. ↑

[2] От бушел — обемна мярка, равна на осем галона. Един американски галон има 3,78 л. Следователно в случая всеки бушел се равнява на четири крини. — Б.пр. ↑

[3] От шогун — титла във феодална Япония на военен губернатор или наследствен главнокомандуващ на японската армия. — Б.пр. ↑

[4] Китайски национален герой от миналото. — Б.пр. ↑

[5] Игра върху шахматна дъска с петдесет бели и черни пулове; целта на играта е да се наредят пет пула в една редица. — Б.пр. ↑

[6] Звание, титла на доверен офицер при монарх или член на монархически двор, който се грижи за уредбата на частното му жилище. — Б.пр ↑

2

Стотици свещи, поставени в сребърни канделабри, горяха в голямата зала на замъка край Ечизен Китаношо. Вечерните празненства, което личеше ясно по многото бял восък, натрупал се в основата на всеки канделабър, бяха започнали отдавна. Даимьо Таданао имаше навика, откак се върна в провинцията си, да събира своите млади подчинени всеки ден на турнири, а вечер, веднага щом свършат игрите, да поканва всички на голям неофициален банкет.

Прозвището „японски Фан Куаи“, дадено му така ласкателно от дядо му Иеясу, бе извор на огромно щастие за даимьо Таданао. Като си помислеше за това, сърцето му се разтуптяваше. И съревновавайки се така с младите воини от своето имение, премервайки своето умение на копие и сабя срещу тях и побеждавайки убедително, той подхранваше тази своя горда нова слава с ежедневната храна, от която тя се нуждаеше.

Младите воини, наредени този миг в широка извивка около голямата зала под стъпалото на леко издигнатата част, където седеше самият той бяха специално подбрани измежду многобройните му подчинени заради тяхната юначност във военното изкуство. Сред тях той виждаше някои, които бяха още просто младежи, чиято коса още не беше подстригана по мъжки, но те до един се отличаваха със здраво телосложение и очите им искряха буйно.

Ала самият владетел на замъка, даимьо Таданао, представляваше още по-благородна и по-внушителна гледка. Макар слаб и изящен по фигура, черните му очи блестяха с почти неестествена проницателност, а в израза на веждите имаше поразителен намек за неустрашима храброст.

Даимьо Таданао беше пийнал. Всичко като че се въртеше пред очите му. Въпреки това той се стегна и огледа бавно всички събрани. Стотината млади хора, насядали в залата пред него, бяха до последния роби на неговата воля. Когато мисълта блесна в главата му, той не можа да възпре внезапния изблик на тази особена гордост, позната само на хората, сдобили се с голяма власт.

Но гордостта, която той изпитваше тази вечер, не беше само от това. Тя беше двойна. Защото в своето юначество като боец той също се бе показал по-добър от всички тези младежи пред него.

Преди това същия ден бе събрал подчинените си за нов голям турнир. Избра измежду тях смятаните за най-ловки във владеенето на копие и ги раздели на два отбора — червени и бели.

Самият той оглави червените. Но още от самото начало съотборниците му се представиха зле. Един след друг те се оттегляха от арената победени и когато дойде редът на помощник-командира, а той също бе повален, оставаха още петима от белия отбор, невзели участие в борбата.

В този миг даимьо Таданао като командир на червените пристъпи смело и внушително на арената, размахвайки огромното си шестметрово копие със завидна лекота. Белите воини се изплашиха от самия му вид. Първият му противник, главният паж, който така се стресна от войнствения вид на даимьо Таданао, че навярно се колебаеше дали да влезе в битката, или да избяга, се лиши от копието си, избито още преди да е започнал борбата, и като получи удар в стомаха, рухна в нещо като припадък. Следващите двама състезатели — един от надзирателите на конюшните и един служител от ковчежничеството, бяха повалени на земята набързо един след друг. Помощник-командирът на белите сега излезе на плаца. Това беше Ошима Садаю, най-големият син на учителя по фехтовка в замъка — Ошима Сазен; момъкът беше ненадминат в цялото Ечизенско имение по майсторството да се бие с копие.

Отекна вълна на възбуден шепот сред зрителите. „Дори негова светлост въпреки силата си ще срещне в лицето на Садаю корав противник.“ Но след седем-осем люти схватки Садаю също трябваше да сведе глава. Като отскочи при кос удар в бедрото и мигом изгуби равновесие, той се разкри и изложи на едно осакатяващо мушкане, дошло право отпред, което порази точно жизнената област на гърдите. Падането му бе посрещнато с бурни викове от местата на зрителите, където се бяха събрали всички от имението на даимьо Таданао. Даимьото, позадъхан, стоеше и спокойно очакваше появата на противниковия командир. Изпитваше не за пръв път в живота тръпка на върховно и възторжено самодоволство.

Белият командир бе младеж на име Онода Укон. На дванадесет години той стана ученик на Гондо Саемон, прочутия майстор в боя с копие от Киото, а на двадесет години, показвайки голямата полза от своето обучение, победи собствения си учител. Ала Даимьо Таданао не се боеше от никого. При острия вик на предизвикателство: „Ей!“, отправен от Укон, той насочи хоризонтално копието си и влезе яростно в бой. В атаката му имаше нещо повече от увереност в собственото умение. В нея, така се стори на зрителите, се съдържаше всичката мощ и величие на господаря на провинция, на даимьото на владение с почти три и половина милиона бушела. Битката бе горещо оспорвана в двадесетина схватки, после изведнъж Укон залитна от силен удар в дясното рамо, отстъпи няколко крачки и се просна пред даимьо Таданао, признавайки се с това за победен.

Зрителите избухнаха така, че чак стените на замъка Китаношо се разтърсиха. Даимьо Таданао изпита още веднъж тръпката на върховно самодоволство. Като се върна на почетното си място, той обяви с гръмовен глас:

— Господа, искрено благодаря на всички вас. Сега имам желанието да се присъедините към мен в едно угощение, като известна награда за положените от вас усилия.

Беше в още по-добро разположение, отколкото обикновено. По време на банкета най-доверените му подчинени се явиха пред него един по един и му поднесоха своите поздравления.

— Господарю! След дъжда от стрели по време на битката за Осака вие сте повишили още повече вашето умение. Хората като нас вече не могат да бъдат ваши достойни противници.

Самото споменаване на Осакската битка бе достатъчно да направи даимьо Таданао щастлив като дете. Но дори той се чувствуваше по това време доста нестабилен от виното. Като огледа присъствуващите, видя, че мнозина от тях вече са изпаднали в нещо като пиянско вцепенение. Някои бяха почнали да си плетат езика. Други тихичко тананикаха сантиментални песни. Очевидно бе, че малко жизненост е останала в тазвечерното забавление.

Даимьо Таданао си спомни мигом атмосферата на женска изтънченост, която витаеше в неговите покои, и се отврати от грубостта на това чисто мъжко пиршество. Изведнъж стана.

— Господа, моля за вашето позволение да се оттегля! — И без повече церемонии той напусна залата. Дори най-здраво сръбналите от гостите му успяха някак да оправят своето неглиже и да сторят нисък поклон. Малките пажове, спящи дълбоко до този миг, отвориха сепнато очи и забързаха след господаря.

Даимьо Таданао се появи на дългата открита веранда, която водеше към покоите му, и усети с удоволствие върху бузите си студения полъх на ранната есен. Отвъд, където едва видимо се белееха гъстите туфи на цветята леспедеза в дрезгавината на десетдневната луна, той долови песента на есенните насекоми.

Даимьо Таданао реши да се поразходи в градината. Освободи прислужницата, пратена от покоите му да го посрещне, и придружен само от един-единствен паж, заслиза по стъпалата на верандата. Градината бе потънала в роса. Бледата луна правеше града под замъка да изглежда като тъмна картина, плуваща в сребристия океан на нощта.

Отдавна не се беше озовавал сред такава пълна тишина. И небето, и земята бяха тъжни и притихнали. Само слабият, приглушен шум на веселбата долиташе откъм голямата зала, която Таданао току-що напусна. Откак излезе, пируващите като че станаха по-шумни, защото чуваше сред другите звуци някой да пее с акомпанимент на азумска цитра. Ала залата бе далече и звуците достигаха до него твърде слабо, за да го безпокоят.

Даимьо Таданао вървеше по една тясна пътека през гъстите леспедеза, мина в подножието на скалистия извор, изкачи мъничък хълм и се озова пред малка беседка с тръстиков покрив. Влезе вътре. Оттук планинската верига Шин-Ецу се виждаше смътно, плувнала високо в напоения от луната въздух. Даимьо Таданао изпадна в сантиментална унесеност, обзет от чувство, появило се за пръв път в живота му на даимьо; стоеше като истукан, забравил за времето, и прекара така почти час.

Изведнъж дочу мъжки гласове. В тишината, която досега бе нарушавана само от унилите звуци на насекомите, гласовете на тези мъже отекваха ясно. Говореха двама, както изглеждаше, и идваха към беседката.

На даимьо Таданао не му се искаше някакви натрапници да смутят приятния покой на чувствата му в момента. Ала той не можеше, точно през тази нощ, да събере достатъчно възмущение, за да заповяда на своя паж да прогони тези хора. Лека-полека, като продължаваха да разговарят, те се приближаваха. Вътрешността на беседката тънеше в мрак, недокоснат от лунните лъчи, и двамата мъже не можеха да предполагат, че господарят им се намира там. Той не изпитваше любопитство да узнае кои са тези натрапници. Но когато те бавно се доближиха, бе вече невъзможно да не познае кои са. Мъжът, чийто глас показваше, че си е пийнал повече от другия, бе Онода Укон, командирът на белите от днешния турнир. Другият, този с острия, нервен глас, беше помощник-командирът, Ошима Садаю, така бързо усмирен днес от даимьо Таданао. Двамата, както изглежда, говореха от известно време за битката на червените и белите.

Откак Таданао бе дошъл на този свят като даимьо, за пръв път му се случваше да изпита странното очарование на подслушването и пряко воля даде ухо.

Двамата мъже очевидно бяха спрели край извора, на не повече от шест метра от беседката. Садаю говореше с поверителен тон:

— Кажи ми какво мислиш за умението на господаря.

Укон изрече отговора си с шеговита горчивина:

— Да клюкарствуваме за негова светлост! Ако ни чуят, край и за двама ни!

— Клюкарствуваме и за шогуна, само че хитро. Хайде, кажи какво мислиш. За юначността на негова светлост в боравенето с оръжие… Какво е истинското ти мнение? — Садаю звучеше искрено. Той запази пълно мълчание известно време, сякаш чакаше напрегнато да чуе мнението на Укон.

— Хм, така е, както се говори. Доста е добър. — Укон изведнъж замълча.

Даимьо Таданао почувствува, като че съвсем за пръв път чува да го хвали най-чистосърдечно негов подчинен. Ала Укон продължи:

— Оставих се да ме победи както обикновено, само че този път не се напрегнах чак толкова.

Настъпи многозначителна тишина, през време на която двамата несъмнено се усмихваха кисело един другиму.

Думите на Укон съвсем естествено имаха ужасен ефект върху подслушващия даимьо Таданао. Буен вихър и смут на чувствата в миг забушуваха в гърдите му. Даимьо Таданао не бе познал това нещо преди. Струваше му се, че го тъпчат и ритат от глава до пети с кални крака. Устните му трепереха, а кръвта във всяка жила сякаш кипеше и се качваше в главата.

Кратките думи на Укон с неописуемия си шок запратиха даимьо Таданао от гордите висини на човешкото достойнство, от пиедестала, на който бе стоял въодушевен до този миг, най-позорно в праха. Настроението му несъмнено бе близо до буен гняв. Ала то беше много различно от буйния гняв, който блика от сърце, преливащо от изобилие на сила. Гневът му бушуваше неудържимо на повърхността, но той възникна от това, че в самите дълбини на душата му се създаде изведнъж ужасна, опустошителна празнота. Бе сломен от горчивото откритие, че светът е лъжовен, че целият му живот досега и всичкото му гордо самохвалство са били изградени на фалшива основа.

За миг понечи да грабне сабята от ръцете на пажа и да убие на място двамата; ала вече нямаше сили за такива отчаяни решения. Освен това то щеше само да удвои унижението му. Защото беше срамно и съвсем глупаво един господар да се гордее с мними победи, дарявани любезно от собствените му подчинени. Но трябваше ли да съсече тези двамата сега и да разкрие на всички, че знае за собствената си глупост? Даимьо Таданао се бореше с хаоса от чувства в гърдите и опитваше да обмисли спокойно кой начин на действие би бил най-подходящ. Но тъй като случилото се стана тъй ненадейно и понеже за нещастие даимьо Таданао беше твърде раздразнителен, чувствата му останаха още значително време в силен смут, отказвайки да се уталожат.

Пажът, приклекнал до даимьо Таданао през всичкото това време, неподвижен като някаква мебел, беше съобразително момче и съзнаваше критичността на създалото се положение. Той разбираше, че ако пропусне да предупреди двамата за присъствието на господаря им, не се знае какво би могло да се случи. Забелязвайки с тревога бурното изражение на лицето на господаря, той леко се покашля, три пъти.

Покашлянето на пажа беше в този случай много ефикасно. Укон и Садаю, разбрали, че има някой наблизо, отведнъж прекратиха бунтарския си разговор. Сякаш по даден сигнал двамата бързо тръгнаха към голямата зала.

Очите на даимьо Таданао искряха от гняв. Бузите му обаче бяха зловещо бледи. Целият свят на чувства, в който бе живял той от дете, сега рухна поради една-единствена дума на Укон.

Като дете той беше в игрите винаги по-ловък от своите другари. Когато стреляше с детски стрели, винаги поразяваше по-често целта от другите. В часовете по краснопис старият учител го потупваше по коляното и хвалеше стила му. Тези и други такива неща сега мигом изплуваха в главата му като горчиви спомени.

Така беше и във военното изкуство. Със сабя или копие той постигна за учудващо кратко време способността да побеждава всеки от подчинените си, който му излезеше насреща. И беше вярвал в себе си до този момент. Беше имал най-твърда вяра в истинските си възможности. Ето и сега например, както слушаше пренебрежителните забележки, които Укон и приятелят му правеха зад неговия гръб, той почти се бе убедил, че те просто изразяват горчивината си от поражението.

Ала като помисли върху обстоятелствата, при които те бяха говорили, разбра, че думите на Укон не са нито шега, нито лъжа. Дори даимьо Таданао при всичката си жизнерадостна самоувереност се почувствува принуден да приеме чутото като израз на самата истина.

Думите на Укон бяха още в него, гърмяха в главата му. Даимьо Таданао се опита да пресметне колко от всеки блестящ подвиг през днешния ден се бе дължал на самия него и колко на измама. Ала нямаше смисъл. И не само за днес той нямаше да узнае истината. Сред безброя победи и отличия, които бе спечелил от детинство досега, във всяка схватка или умение той не би могъл никога да определи истинското съотношение на действителното и фалшивото. Мисълта беше агония, която разкъсваше сърцето. Не всичко е било преструвка, той знаеше това. Не всичките подчинени му бяха дали победи, които да не му принадлежат по право. Не, досега голямото мнозинство негови противници бяха наистина победени. Ала съмнението си оставаше. Просто защото имаше хора, нагли хора като Укон и Садаю, всяка от миналите победи сега бе опетнена от дъха на непочтеността. Чувствуваше как започва да мрази Укон и Садаю.

Ала раната стана още по-дълбока. Дори славата, спечелена от него преди три месеца на бойното поле при Осака, сега престана да му се струва изцяло правдоподобна. А като си спомни за онази хубава титла, станала негова гордост — „японски Фан Куаи“, — почна да се пита дали това не носи в себе си преувеличението, което прави човека абсурден. Угаждали са му като на дете неговите подчинени. Дали и дядо му не му е дърпал конците като на кукла? При тази мисъл очите на даимьо Таданао накрая се замъглиха от сълзи.

3

Пиршеството продължи неофициално дълго, след като даимьо Таданао го напусна, но когато камбаната на замъка възвести полунощ, всичките млади воини приеха това като сигнал да станат и се приготвят да си вървят. В този миг обаче един шамбелан дотича в залата от покоите на господаря.

— Господа! — извика той, вдигнал две ръце, за да въдвори тишина. — Моля за внимание! Негова светлост току-що заповяда да се променят плановете за утре. Вместо обявения от него лов утре също както днес се урежда голям турнир по копие. Времето и редът на схватките остават същите.

Някои се почувствуваха малко недоволни при тази перспектива. Имаше и други, които се усмихнаха лукаво. „Негова светлост, както изглежда, жадува да се наслади още веднъж на днешния си триумф.“ Ала повечето, приятно развеселени от виното, приеха промяната много благосклонно.

— Нека тези турнири продължават дни наред! — извикаха те. — Толкова повече вино ще се лее за отпразнуването им! Утре отново славно ще си пийнем.

На следния ден гимнастическият салон на замъка пак светеше от чистота и покрай стените му бяха опънати бели и червени тенти[1]. Даимьо Таданао както преди зае почетното място, но докато наблюдаваше какво става на арената, постоянно дъвчеше долната си устна, а очите му блестяха.

Разликата беше малка в сравнение с предишния ден. Но при вчерашната победа или загуба, още пресни в паметта на всеки състезател, повечето от двубоите бяха за едни от отборите битки за възвръщане на изгубения престиж и по виковете и стълкновенията можеше да се съди, че сега борбата се води още по-люто.

Червените се представиха дори по-зле, отколкото предишния ден. Когато техният командир даимьо Таданао излезе на арената, оставаха шест души от белия отбор, включително командирът и помощник-командирът, още непризовани на бой.

Даимьо Таданао показваше странно напрежение, което веднага озадачи зрителите. Той изглеждаше почти извън себе си от възбуда, както стоеше там и размахваше бясно над главата си своето голямо копие, чието острие бе обвито в кожа. Първите двама от неговите противници го приближиха тъй плахо, сякаш пристъпваха към някаква чума, но бързо получиха силни удари, които ги повалиха на пода. Следващите двама бяха не по-малко уплашени от аяужасната разпаленост на техния господар и оказаха само формална съпротива.

Пети се появи Ошима Садаю. Садаю хранеше известни опасения, макар и съвсем смътни, относно причините, породили привидно чудноватото поведение на Даимьо Таданао този ден. Той, разбира се, дори за миг не допусна мисълта, че самият господар може да е стоял наблизо предишната нощ и да е чул онзи разговор. Питаше се само с лека загриженост дали покашлялият се снощи в мрака на градината човек не е докладвал какво е чул. Сега Садаю приветствува своя господар с поклон, който бе по-тържествен от общоприетия.

— И тъй, това си ти, Садаю! — Даимьо Таданао правеше впечатление на човек, който се мъчи да изглежда спокоен. Гласът му обаче прозвуча странно пискливо.

— Садаю! Със сабя или копие, ако това не е гола сабя или копие, не можем никога да разберем нашето истинско умение. Битките с облечени в кожа остриета на копия са фалшиви битки. Щом можем да изгубим, без да получим нараняване, ще можем да си позволим твърде лесно да губим! Таданао е уморен от фалшиви битки. Предлагам да употребя копието, което ми служи така добре при обсадата на Осака. И моето желание е ти също този път да ме срещнеш с голо оръжие в ръка. Не бива да се смущаваш от това, че съм твой господар. Ако видиш, че се разкривам, удряй без колебание!

Очите на даимьо Таданао пламтяха от гняв, а гласът му трепереше, докато изговори тези последни няколко думи. Садаю побледня. Онода Укон също, застанал малко зад Садаю, побледня.

Фамилната свита, заела места като зрител, съвсем не можеше да проумее какво става с даимьо Таданао. Мнозина от членовете й бяха обзети от внезапен страх, че господарят им е изгубил разсъдъка си.

Даимьо Таданао бе имал пристъпи на несдържаност и преди. Беше по природа много напрегнат и понякога проявяваше изключителна грубост. Ала никога ни най-малко не бе се показвал тираничен или жесток. Като виждаше днешното поведение на даимьото, неговата свита съвсем естествено изпадна в ужас.

Но макар да беше вярно, че призовавайки към употреба на истински оръжия, даимьо Таданао гореше от всепоглъщаща омраза към Садаю и Укон, той бе стимулиран и от надеждата, че най-сетне ще може да открие какви са истинските му възможности. Ако бъдат принудени да се изправят срещу истинско копие, дори тези двамата може би няма така лесно да претърпят поражение. Те ще приложат всичкото изкуство, което им е познато, за да се защитят. А така и той ще знае истината за собственото си умение. Би могъл, разбира се, сам той да допусне поражение. Но дори това, той чувствуваше, щеше да бъде безкрайно по-добро и по-честно от глупавото тържествуване след нагласена победа.

— Хей! Приготви копието! — При командата на даимьо Таданао, така пъргаво, сякаш бяха отлично подготвени за това отнапред, двама малки пажа донесоха голямо копие, наглед непосилно тежко за тях, и го оставиха между господаря и подчинения.

— Вземи го, Садаю! — рече даимьо Таданао и в съшия миг махна калъфа от острието на своето вярно шестметрово оръжие. Зловещият блясък на осемнадесетсантиметровото стоманено острие, изработено от майстора на копия Бинго Садакане, смрази всички присъствуващи. При оголването на острието старшият съветник Хонда Тоса, който досега предпочиташе да пренебрегва поведението на господаря си, изведнъж стана от своето място и бързо се яви пред даимьото.

— Господарю, нима сте се разделили с вашия разсъдък? Да подлагате ценната си личност на такова безразсъдно развлечение с голи оръжия и да се излагате на рани, нанесени ви от вашите подчинени! Ако шогунът се научи, няма да бъде дребна работа! Моля ви да се въздържите. — Съветникът сбърчи старите си, уморени очи и се молеше отчаяно.

— Старче, безполезно е да се месиш — рече даимьо Таданао с вид на твърда непоколебимост. — Решил съм да се бия днес с истински оръжия, дори ако това ми костува цялата провинция с доход три и половина милиона бушела. Съвсем невъзможно е да ме спреш. — В поведението му имаше съкрушителен авторитет и все едно беше да се мъчиш да разубедиш есенните слани да не падат, когато им дойде времето. Толкова абсолютна в собственото му имение беше волята на даимьо Таданао. Съветникът млъкна и се оттегли унило.

Садаю вече бе решил да не възрази нищо. Това той сега твърдо вярваше — беше наказанието за думите му миналата нощ, които трябва да са стигнали до ушите на неговия господар, и нямаше какво повече да се каже. Като подчинен той нямаше друг избор, освен да приеме наказанието си. И когато прецени, че то ще трябва да бъде приложено тайно, под претекста на битка с голи оръжия, дори почувствува, че с това даимьо Таданао му оказва значителна благосклонност. Да умреш от копието на господаря, беше изкупление, благородна смърт и тя сега бе едничкото му желание.

— Господарю — изрече той твърдо, — с каквито и оръжия да се бием, Садаю е готов да застане срещу вас.

Отекна неодобрителен шепот от устата на зрителите при тази нелоялна дързост на Садаю. Даимьото се усмихна горчиво.

— Е, щом е така, ти си достоен васал на даимьо Таданао. Но забрави сега, че съм твой господар. Ако се разкрия, не се колебай. Удряй! — Даимьо Таданао се оттегли на пет-шест метра, размахвайки копието си, докато говореше, и зае положение за бой.

Садаю едва сега вдигна копието, донесено от пажовете, и махна калъфа от острието.

— На вашите услуги! — извика той. И застана в готовност, обърнат към своя господар.

Всички очи бяха отправени към сцената, хипнотизирани и ужасени. Зрителите седяха напрегнати и бездиханни, сякаш омагьосани, и следяха всяко движение в битката, която се водеше на живот и смърт между господар и подчинен.

Даимьо Таданао бе погълнат от една мисъл. Само да можеше да разбере — да разбере със сигурност — истинския размер на своята сила и умение, не му трябва нищо повече. Не го интересуваше дали е даимьо на провинция, нито гледаше на противника си като на подчинен. Просто се биеше храбро и решително.

Ала Садаю бе още отначало предопределил изхода. След три кратки схватки той допусна острието на копието на даимьо Таданао да порази високо лявото му бедро, политна назад и рухна на пода.

Зрителите до един нададоха дълбока въздишка на облекчение. Тялото на ранения Садаю бе бързо изнесено от арената от група негови равни.

Даимьо Таданао обаче не изпита радостта на победата. Поражението на Садаю, той виждаше това съвсем ясно, бе от същия принуден характер, както поражението му предишния ден, и в сърцето на господаря сега се всели болезнена самота, по-тежка дори от онази, която му донесоха снощните думи. Съзнанието, че клетият Садаю е бил готов да храни господаря си с мними победи дори ако това му костува живота, вля отново в дълбините на Таданаовата душа още по-здраво от преди неговото ужасно безпокойство, самота и чувство за изгубена вяра. Чувствуваше се огорчен от истинската си натура, която дори когато изложеше на опасност самия себе си и жертвуваше живота на подчинените си, пак не можеше да разбере.

При падането на Садаю Укон бе поел захвърленото копие; с него в ръка той сега стоеше в готовност. Не показваше признаци на страх. Наистина лицето му беше бледо, ала очите пламтяха с отчаяна решителност.

Даимьо Таданао се надяваше, че поне Укон, човекът, дръзнал да говори така откровено миналата нощ ще окаже упорита съпротива и като призова волята си за борба, а тази воля дотогава бързо се изпаряваше, застана срещу противника си.

Ала Укон не по-малко от Садаю бе дълбоко покъртен от чувството за собствената вина. И той също бе решил да изкупи престъплението си чрез копието на своя господар.

В течение на пет-шест схватки даимьо Таданао можа да забележи, че противникът му непрекъснато се стреми да оставя незащитена жизнено важната област на гърдите. „И този човек — съзна Таданао с внезапно покрусяващо възвръщане на чувството за самота — е готов да похаби живота си, но да заблуди докрай своя господар.“ Мисълта, че ще победи противник, който така изкусно му помага в преследваната цел, беше отвратителна нелепост.

Но Укон, сякаш доловил, че трябва да изпълни желанието си без повече бавене, изведнъж обърна тялото си на пътя на едно лъжливо движение на копието на даимьо Таданао и бе пронизан в дясното рамо.

Даимьо Таданао най-чудесно бе дал воля на омразата си от миналата нощ. Ала това просто създаде ново униние в сърцето му. И Укон, и Садаю с риск за живота бяха запазили преструвката си.

Когато даимьо Таданао научи късно същата нощ, че ранените Укон и Садаю на път за домовете си в избран момент са разпрали коремите си, изпадна в още по-дълбоко униние.

Той обмисли грижливо случая. Между тези хора и него лежеше плътна, разделяща тъкан от измама. Тази тъкан, тази преграда на фалшивост те се стремяха отчаяно да запазят. Съображенията им не бяха неоснователни: това бе нещо, на което те безвъзвратно принадлежаха. Днес с голото си копие даимьо Таданао направи върховно усилие да прониже тази тъкан, но тези хора запълниха дупките начаса със собствената си кръв. И сега между него и подчинените тъканта се простираше цялостна както винаги. Отвъд нея хората живееха като хора в истински човешки отношения помежду си. Ала ако някой от тях се изправеше срещу своя господар, тутакси пускаше пред себе си тази защитна тъкан на фалшивост. Когато даимьо Таданао изведнъж разбра, че от тази страна на преградата е съвсем сам, ужасното чувство на самота се удвои и завладя всяко кътче на неговото същество.

[1] От тента — платнен навес за защита от слънце и дъжд. — Б.пр. ↑

4

Тревожната вест, че от деня на състезанията господарят все по-често изпада в пристъпи на лошо настроение, скоро направи даимьо Таданао предмет на ужас за всеки в замъка. Когато дежуреха при своя господар, пажовете просто не смееха да дишат, с очи, изпъкнали от напрежение, и избягваха и най-малкото ненужно движение. Дори почетните компаньони[1] внимаваха да се придържат стриктно към протокола и никога не избързваха пред своя господар, нито правеха по-едра крачка от него. Атмосферата на непринуденост, съществувала до голяма степен в отношенията между феодал и васали, бе напълно изчезнала и вероятността да се яви на аудиенция пред господаря изпълваше всекиго с мрачни предчувствия. Оттегляйки се след такава среща, подчинените се чувствуваха физически и духовно изчерпани както никога преди.

Влошаването на тези отношения не бе забелязано само от свитата. Един ден, когато някакъв почетен компаньон му донесе писмо от фамилните съветници, даимьо Таданао забеляза, че човекът се готви да пълзи към него на колене от цели четири-пет стъпки разстояние.

— Не се бойте да дойдете по-близо — рече той. — Няма нужда от цялата тази церемония.

Ала това бе всъщност изречено по-скоро с раздразнение, отколкото приветливо. Подчиненият бе достатъчно поощрен от забележката да направи усилие за възвръщане на поне малко от предишното чувство на непринуденост. Но се получи постъпка, под която имаше още по-твърда кора на въздържаност.

След състезанията с голите копия даимьо Таданао вече се въздържаше, така пълно, сякаш бе забравил за нейното съществуване, от всякаква практика във военното изкуство. Той не само прекрати турнирите, тези турнири, които се провеждаха толкова редовно, щото бяха заприличали едва ли не на част от ежедневието; нещо повече — вече никой не го видя да държи учебна сабя или копие в ръка.

Преди винаги бе изпълнен с воинска гордост, но тя не му пречеше да проявява благородство; имаше груби обноски, ала всъщност беше най-наивен и безобиден млад господар. Сега, когато изведнъж изгуби интерес към боя със сабя и стрелбата с лък, той посвещаваше все повече и повече дни на пиянство. Макар свикнал с виното от ранна младост, това никога не бе оказвало отрицателно въздействие върху поведението му. Сега, като пресушваше бокал след бокал дни наред, почнаха бавно да се проявяват признаци на разпуснатост и непристойност.

Това се случи на пиршество една нощ. Даимьо Таданао беше в необичайно весело настроение. Любимият му паж, Масуда Каносуке, си позволи да направи забележка, както пълнеше големия бокал на господаря.

— Защо не виждаме напоследък ваша светлост във военния гимнастически салон? — запита той. — Питаме се дали задоволството на ваша светлост от последните ви подвизи не ви е направило нехаен. — Изричайки тези думи, Каносуке си въобразяваше, че проявява съвсем недвусмислено приятелска загриженост за своя господар.

Даимьо Таданао побеля от гняв. Като сграбчи един поднос за винени чаши, който му попадна, той го хвърли с бързината на стрела в лицето на Каносуке. Постъпката бе неочаквана и Каносуке пребледня; но възпитан в строги верноподанически чувства, не направи усилие да избегне удара. Подносът се стовари с пълна сила върху лицето му и момъкът рухна, както си стоеше, а кръвта бавно затече по бледите бузи.

Даимьо Таданао стана, без да изрече нито дума, и се отправи към покоите си.

Неколцина от другите пажове дотичаха да помогнат на Каносуке и внимателно го вдигнаха на крака. Каносуке се извини, че не може да изпълни докрай задълженията си тази нощ, понеже се чувствувал зле, и се прибра в квартирата си, а преди да настъпи зората на новия ден, извърши самоубийство.

Като научи вестта, даимьо Таданао само се усмихна скръбно и горчиво.

Десетина дена след това събитие господарят играеше гобанг със стария си фамилен съветник Кояма Танго. Старецът и даимьото бяха еднакво добри на гобанг, но през последните две-три години съветникът обикновено губеше партиите. Днес той изгуби три пъти поред.

— Господарю — каза той с добродушна усмивка, — напоследък сте станали необикновено изкусен. Старец като мен вече не може да ви бъде достоен партньор.

Даимьо Таданао до този миг бе в добро разположение, очевидно крайно доволен от редицата победи, но при думите на Танго израз на меланхолия пробягна по лицето му; после внезапно стана и злобно прекатури с един ритник малката масичка за гобанг, поставена между него и противника му. Белите и черните пулове от слонова кост, наредени на масата, се разлетяха на всички страни и един-два от тях удариха Танго в лицето.

Защо господарят му избухна в такъв бяс, особено след като печелеше, бе нещо, което Танго никак не можеше да разбере. Когато даимьото закрачи горделиво към вратата с намерение да се оттегли, старецът улови края на полите му и се обърна към него с глас, който трепереше неудържимо.

— Какво правите? Нима ваша светлост си е изгубил ума? По каква причина той поднася такива обиди на Танго? — Възмущение от непристойността на това поведение бушуваше стихийно в упоритите гърди на стареца.

Но даимьо Таданао не се трогна от гнева на съветника. С кратко възклицание той отблъсна ръката, която го държеше за полите, и като се отскубна, продължи към покоите си.

Очите на стареца се изпълниха със сълзи. Той беше покрусен от това, че господарят, за чието възпитание от най-ранно детство бе посветил такива нежни грижи, така безобразно го обижда. Като си спомни уважението и сърдечността, проявявани към него от бащата на даимьо Таданао приживе, той горчиво съжали, че е доживял до такъв срам. Мисълта да губи умишлено на гобанг, за да поласкае господаря, бе сервилна идея, която нито за миг не би възникнала в честната глава на Танго.

Ала по това време даимьо Таданао бе почнал да тълкува всяка постъпка и жест на подчинените само в една светлина.

Този ден, като се върна у дома си, старият човек облече официални дрехи и със съответната церемония заби кинжал в сбръчкания си корем, слагайки по този начин край на едно съществуване, чийто срам той не можеше да понесе.

Слуховете за разюзданото поведение на даимьо Таданао постепенно се разпространиха в неговото владение и вън от него.

Даимьо Таданао, жаден за всякакви победи, винаги е бил запален за игри на маса, намирайки истинско удоволствие в това да покаже на себе си превъзходното си майсторство, но след случката със стария съветник той изведнъж почна да отбягва такива забавления.

Беше естествено при подобни обстоятелства начинът на живот на даимьо Таданао да става все по-разпуснат. В замъка той не вършеше нищо друго, освен да яде, да пие и да се люби. А навън единственото му забавление беше ловът. Биеше птици в блатата и диви животни в планините. Птиците и животните не тичаха доброволно в обсега на стрелите му само защото господарят на провинцията е дошъл да ги убива. Вън от света на хората, в света на природата, даимьо Таданао се чувствуваше освежен, сякаш бе избягал отвъд онази преграда на фалш.

[1] От компаньон — кавалер на най-ниска степен рицарски орден. — Б.пр. ↑

5

Досега даимьо Таданао винаги бе слушал внимателно по-старшите си съветници. Когато бе тринадесетгодишен, известен само с момчешкото си име Нагайошимару, го извикаха край леглото на умиращия му баща и бащата рече: „Като умра, слушай внимателно какво казват съветниците. Зачитай техните думи, сякаш те са думи на баща ти.“ И Таданао винаги бе спазвал тази последна повеля.

Но напоследък започна да тълкува превратно всяка дума, която те изричаха, дори ако се касаеше до управлението на имота му. Ако съветниците препоръчваха някого за някаква длъжност и хвалеха способностите му, даимьо Таданао се чувствуваше убеден, че този човек е самозванец и упорито отказваше да се възползува от услугите му. Ако съветниците се оплачеха от поведението на някого и силно настояваха да бъде поставен под домашен арест, даимьо Таданао се чувствуваше убеден в честността и полезността на този човек и им забраняваше да издават когато и да било заповед за неговото задържане.

Реколтата в цялото Ечизенско владение бе по-слаба тази година, отколкото напоследък, и това донесе големи беди на селячеството. Съветниците се явиха пред даимьо Таданао до един и го помолиха да намали малко бремето на оризовия данък. Но колкото по-красноречиво излагаха тезата си, толкова по-противна ставаше за господаря мисълта, че трябва да ги послуша. В душата си той симпатизираше на селяните. Единствено това, че ще трябва да направи каквото желаят съветниците, го безпокоеше. Те пееха монотонно дългите си обяснения, докато даимьо Таданао накрая изгуби търпение.

— Не! — прогърмя той. — Аз казвам, че това не може да се направи, и вие ще сторите, както казвам. — Причината за отказа не беше ясна и на самия него.

Емоционалният разрив между феодал и подчинени продължи нерешен и междувременно слуховете за ексцентричното поведение на господаря на Ечизен достигнаха дори най-интимните сфери на шогуната в Едо.

Но разстройството на даимьо Таданао сега започна лека-полека да разяжда и по-съществени страни от живота му.

Една нощ той пиеше от ранни часове сред интимността на своите покои в присъствието само на малка група любимки от спалнята. Сред тях беше и девойката, наречена Кинуно, хубавица, доставена му от далечното Киото, дошла неотдавна, но вече успяла да обсеби всичката любовна страст и обич на даимьото.

Вечерната светлина бе избледняла, часовете на мрак се занизаха неусетно, наближи полунощ, а даимьо Таданао продължаваше да пие. За дамите, които не пиеха, времето се запълваше само от скучното и безкрайно повтаряно действие — да пълнят бокала на господаря.

Даимьо Таданао внезапно се отърси от тъпото си пиянско вцепенение и погледна насреща към своята многообичана Кинуно, седнала да му прислужва. Но тези нощни пиянски сбирки очевидно я бяха изтощили. Тя като че не си даваше сметка за присъствието на своя господар. Чудесните й, с двойна гънка клепачи бавно се затваряха и Кинуно щеше да изпадне унесено в един миг сън.

Както се взираше напрегнато в лицето й, даимьо Таданао бе обзет от ново, неизпитвано досега безпокойство. Стори му се, че вижда там, ясно изписана в тази неприкрита досада на изражението всичката печал на една жена, неспособна дори за миг през целия ден да изрази собствената си воля, движена само от желанията на господаря като марионетка.

Даимьо Таданао отиде още по-далеч в разсъжденията си. Не беше възможно тази жена повече от другите да изпитва искрени чувства към него. Нейните усмивки, нейните съблазняващи погледи — всичко това бяха трикове, нещо без дълбоко значение. Продадена телом и духом за пари, което правеше всеки отказ от нейна страна невъзможен, и определена, независимо дали желае, или не, да прислужва на един голям и могъщ даимьо, тя нямаше друг избор, освен да постъпва както сега. Последният й шанс да се избави от унизителното положение беше да върши всичко възможно, за да спечели любовта на тази властна личност, в чиито ръце се намираше съдбата й.

Но не само в любовта на тази жена сега се съмняваше даимьо Таданао. Той започна да се пита дали поне една-единствена жена сред всички, които бе обичал в живота си, някога го е обичала в замяна.

Напоследък все по-силно се убеждаваше в това, че през целия си живот е бил лишен от нормалната, ежедневна симпатия, която хората изпитват към събратята си. Той никога не бе познал дори симпатията, проявявана към приятел. От детските му дни много пажове на неговата възраст бяха подбирани да му правят компания. Ала те не станаха с него приятели. Само му се подчиняваха. Даимьо Таданао ги беше обичал. Но те никога не му отвърнаха със същата любов. Бяха само покорни поради силното си чувство за дълг.

А какво, щом такава бе същността на приятелските му връзки, трябваше той да мисли за своите отношения с другия пол? От ранна младост имаше на свое разположение много хубавици. Даимьо Таданао ги бе обичал. Но колко от тях също го бяха обичали? Макар даимьото да им бе дарявал любовта си, те не му предлагаха в замяна своята любов. Само му предлагаха подчинението си. Нищо повече. Той още имаше при себе си на служба много такива същества. Ала вместо човешко чувство към друго същество като тях те му поднасяха само едно — подчинение.

Стана му ясно, че е получавал покорство вместо любов, покорство вместо приятелство, покорство вместо симпатия. Разбира се, би могло да има и случаи, някъде сред всичко това, на истинска любов, почиваща на човешко чувство, на истинско приятелство и на искрена симпатия. Но такива случаи, когато даимьо Таданао се опита да си ги припомни в сегашното разположение на духа, отчайващо се губеха сред общата картина. Нюансите на тази дума — покорство, сякаш го бяха лишили от всичко друго. Човек, издигнат от събратята си една степен над света на обичайни взаимоотношения, човек в ежедневна връзка с множество подчинени и въпреки това съзнаващ пълната си изолация — това бе даимьо Таданао.

Той прозря, че дори домашният му живот, животът, който водеше сред интимността на тези стаи, е бил мрачна самота. Неискреността на всяка любов, познал досега от жените, в момента му се стори ясно разбулена. Винаги когато е пламвал от чувства към някоя жена, тя е задоволявала желанията му напълно, без колебание. Ала за нея това не е имало нищо общо с любовта. Било е просто изпълнение на дълг, дълга на подчинения към господаря. Беше отвратен и уморен да получава покорно подчинение вместо любов.

От този миг настъпи промяна в личния живот на даимьо Таданао, обусловена от промяната в други сфери. Той започна да си мисли, че вместо обичайните пасивни кукли би искал да обича някой по-енергичен, гъвкав тип жена. Ако такава жена отвърне на любовта му с любов, какво по-хубаво от това? Но дори тя да не го стори, поне ще окаже известна съпротива. Ще го третира като човешко същество.

За опит той даде нареждане някои от дъщерите на най-високопоставените му подчинени да бъдат изпратени в неговите покои. Ала и за тези жени думите на даимьо Таданао бяха просто думи на господаря на замъка и те постъпваха както желаеше, в пълно подчинение, сякаш изпълняваха заповед, която никой нямаше власт да престъпи. Със съзнание само за благородството на своята саможертва, като девойки, принасящи се в дар върху олтара на внушително божество, те лягаха до даимьо Таданао. И даимьото, дори докато ги държеше в прегръдките си, не изпитваше ни най-малко чувство на сладост от забранената любов.

След като нещата продължиха известно време в това незадоволително състояние, на даимьо Таданао му хрумна, че би могъл да постигне по-добри резултати с жени, вече обречени някому за невести. Сигурно поне те ще окажат съпротива, макар и слаба. Затова той задължи подбор момичета от своето имение, на които скоро предстоеше женитба, да му прислужват. Ала те също му поднесоха разочарование. Смятаха волята на господаря си за абсолютна и предложиха услугите си на даимьо Таданао с несмущавано спокойствие, като на същество, съвсем различно от обикновения мъж.

Приблизително по същото време критиката срещу непристойното поведение на даимьо Таданао почна да звучи дори от устата на собствените му подчинени. Ала неговото разстройство още не бе достигнало крайната си степен.

Тъй като опитът с момичетата, обречени на брак, не донесе облекчение, даимьото премина на още по-дръзко предизвикателство срещу морала. Установи чрез тайно допитване кои от съпругите на неговите подчинени в Ечизенското владение се славят с най-голяма хубост и най-любвеобилен нрав; извика три от тях уж по спешна работа в замъка и отказа да ги върне на мъжете им.

За мнозина тази постъпка беше последно, неопровержимо доказателство, че негова светлост е наистина луд. Съпрузите няколко пъти молиха даимьото, ала жените им не бяха върнати. Старшите съветници енергично настояваха господарят да ревизира една постъпка, така отявлено нечовешка; ала колкото повече настояваха, толкова по-голямо удоволствие изпитваше даимьо Таданао да упорствува в своя план.

Тримата подчинени, чиито жени бяха откраднати, скоро откриха същността на жестоката измама, с която си бе послужил даимьо Таданао. Двама от тях, очевидно убедени, че дори такова нещо не ги освобождава от самурайския им дълг на подчинение, сложиха край на живота си.

Когато дойде известие за смъртта им, изпратено от окръжните надзорници, даимьо Таданао пресуши на един дъх бокала вино, който държеше, усмихна се морно и нищо не рече. Хората от неговото имение обаче изразиха гръмко съчувствието и възхищението си от двамата покойници: „Истински верни воини!“, „Великолепна смърт!“ — хвалебствията дори съдържаха изрази от този род. Но що се отнася до причината за благородната смърт на двамата, всички гледаха на това като на пратено от небето нещастие, изпитание на неизбежната съдба.

Сега, след като тези двамата умряха, всички съсредоточиха вниманието си върху самотния уязвен съпруг, който продължаваше да живее, мъж на име Асамизу Йоджиро. Мнозина окайваха страхливостта на човек, чиято жена е била похитена, а той се колебае да забие кинжала в корема си.

Четири-пет дена по-късно същият този човек се появи неочаквано в замъка и уведоми служителя в приемната, че желае аудиенция с даимьо Таданао. Служителят направи всичко възможно да го разубеди.

— Каквото и да се е случило, другата страна е вашият господар. Ако се срещнете сега с него, това само ще породи у вас жажда за мъст. Негова светлост постъпи много неправилно и всички го съзнаваме. Но каквото и да е сторил, той си остава ваш господар.

Йоджиро обаче настояваше.

— Може наистина да е така — блесна с очи в отговор той, — но аз моля за аудиенция. Трябва да се срещна с даимьо Таданао, каквито и последствия да има това. Моля, предайте молбата ми.

Служителят, като нямаше друг избор, предаде молбата на един съветник, който в момента вършеше някаква работа в преддверието.

— Този приятел Йоджиро трябва да се е побъркал — избъбра старият съветник, когато изслуша обясненията на служителя. — Негова светлост се отнесе с него зле, но в случай като този най-правилното за един подчинен е да изяви протеста си чрез надлежното самоубийство. Другите двама чудесно разбраха това, ала фактът, че Йоджиро изгуби жена си, изглежда, напълно му е разстроило ума. Имах по-добро мнение за него.

Като продължаваше да си мърмори, съветникът извика един паж и с явна неохота съобщи молбата на даимьо Таданао.

Даимьо Таданао реагира изненадващо добродушно.

— Какво! — възкликна той. — Нима Йоджиро е дошъл да ме види? Това е наистина желана визита. Въведете го веднага! Аудиенцията се разрешава. — Той крещеше високо, но чертите му бяха оживени за пръв път от много дни от бегла, шеговита усмивка.

Мигове по-късно Йоджиро, слаб и излинял като болно куче, се появи пред даимьо Таданао. Той, изглежда, се бе състарил през последните няколко дена от голямото си нещастие: беше смъртноблед и изражението на лицето — мрачно и убийствено. Очите имаха червени линии.

За пръв път в живота си даимьо Таданао видя пред себе си един ечизенски подчинен, който да разкрива с вида си, без да се опитва да го скрие, истинските си чувства към него.

— И тъй, това си ти, Йоджиро! Ела по-близо! — Даимьо Таданао говореше приветливо. Той някак си чувствуваше, че сега постъпва като едно човешко същество към друго, и дори изпита обич към Йоджиро. Сякаш преградата, отделяща господаря от подчинения, бе премахната и двамата с Йоджиро сега се гледаха прямо, като равен с равен.

Йоджиро се плъзна напред на колене върху гладката сламена рогозка, докато дойде на няколко стъпки от господаря си, после извика с глас, който би могъл да се изтръгне само от някоя измъчена душа в дълбините на ада:

— Господарю! Дори кодекса за вярност е дреболия пред великия закон на човечността! Ти ми отне жената и ето как аз показвам своята омраза!

С бързината на лястовица в полет той скочи на крака и се хвърли към даимьо Таданао. В дясната му ръка блесна нож. Въпреки неочакваното нападение даимьото бе достатъчно пъргав, за да парира Йоджиро. Хвана вдигнатата ръка с безупречна лекота и като я изви, повали Йоджиро на пода. Един компаньон постъпи, както си мислеше, със значителен такт — взе голямата сабя на даимьо Таданао от оръженосеца и я предложи на господаря си. Но даимьо Таданао грубо го отблъсна.

— Йоджиро! Ти единствен се показа истински воин! — И при тези думи даимьото пусна ръката на нападателя.

Йоджиро още стискаше кинжала; без да повдигне глава, той се просна в краката на господаря в знак на подчинение.

— Твоята съпруга също отказа при всички случаи да отстъпи пред моите желания. В цялото имение вие сте наистина редки същества! — И даимьо Таданао избухна в гръмогласен и весел смях.

Бунтът на Йоджиро създаде двойна радост за даимьото Таданао. Първо, той е искрено мразен като мъж, дори дотам, че се опитват да посегнат на живота му, и това създаваше у него чувството, че за пръв път получава възможност да прекрачи в света на човешките същества. Второ, нападна го съвсем сериозно един мъж, известен като най-добрия на сабя в цялото владение, а той най-убедително отби тази атака. Не можеше да повярва, че в тази победа има поне частица измама. Беше в състояние още веднъж, необезпокояван от съмненията, които го измъчваха толкова дълго, да вкуси забравеното вече чувство на ликуване от победата. Даимьо Таданао съзнаваше, че някаква пролука се е отворила в подтискащия облак на меланхолията, обгърнал напоследък живота му, и че е съзрял проблясъка на светлината отвъд.

Той не само позволи на Йоджиро, който се молеше горещо отмъщението на господаря да сполети само него, да си отиде без дума на укор, но веднага възвърна свободата на жена му.

Радостта на даимьо Таданао обаче бе краткотрайна.

През първата нощ след завръщането им в къщи от замъка Йоджиро и жена му, допрели глави един до друг върху възглавниците, се убиха. По каква причина те умряха, не се изясни; сториха това може би от чувство на срам, задето Йоджиро вдигна ръка срещу потомствения им господар, или пък защото преливаха от благодарност, че даимьо Таданао с великодушна благост им подари живота.

Каквато и да бе тази причина, даимьо Таданао научи новината без никакво чувство на задоволство. Дори въоръженото нападение на Йоджиро срещу него в светлината на последвалото самоубийство изглеждаше на даимьо Таданао странно невероятна постъпка. Той се питаше дали това не е било просто един пресметнат опит да се постигне благородна смърт от ръката на господаря. Ако е така, тогава чудесният подвиг на даимьо Таданао — хващането на Йоджировата ръка, преди тя да нанесе удара, и принуждаването му да се покори — не беше чак толкова различен от онези смайващи победи над противниковите командири в битките на червените и белите. След още малко размишления в същия дух даимьо Таданао отново изпадна в състояние на черно униние.

Непрекъснатото влошаване на Таданаовото разстройство от тази гледна точка така е записано и в историческите документи. След време той не само почнал произволно да избива своите подчинени, но стигнал дотам да затваря и посича безброй съвсем невинни селяни. Разказът за „Каменният дръвник“ например — история, достигнала до нас, предавайки се векове от уста на уста — още поражда у слушателя тръпки на отвращение. Ала ако даимьо Таданао е извършвал такива жестокости, това навярно е било, защото неговите подчинени не са го третирали като човешко същество, а той, от своя страна, е свършил с това, че е третирал подчинените си по същия начин.

6

Но подобно възмутително поведение не можеше да продължава безкрай. Докато даимьо Таданао в Ечизен вървеше безпрепятствено от ексцес към ексцес, в Едо министрите на шогуна даимьо Дои Тошикацу и даимьо Хонда Масазуми тайно обмисляха планове за свалянето му. Фронтални мерки срещу такъв буен даимьо и при това близък родственик на фамилията Токугауа можеха да породят сериозни вълнения. Затова министрите решиха да изпратят майката на даимьо Таданао, покалугерила се като будистка и сега известна под името сестра Сейрьо, с мисия до Ечизен — да предаде косвено решението на шогуната.

Даимьо Таданао посрещна майка си, която не бе виждал дълги години, много сърдечно. И съвсем странно — когато научи за волята на шогуна да го лиши от имот, той весело изрази своето съгласие и много скоро след това, изоставяйки голямото си владение така спокойно, сякаш захвърляше чифт износени сламени сандали, потегли за мястото на изгнанието, град Фунаи в северно Кюшу.

По пътя за там, в Цуруга, прие официално будистки духовен сан под името Ипаку. Това стана през петия месец на година 1623, когато даимьо Таданао беше малко над тридесетгодишен.

От Фунаи той продължи за Цумори, друг град също в провинция Бунго, и там в малко владение с петдесет хиляди бушела доход, дадено му за издръжка от шогуната, Таданао прекара остатъка от дните си спокойно, умирайки в 1650, на петдесет и шест години.

До нас не са достигнали систематични данни за живота на даимьо Таданао през този последен период от живота му. Но господарят на Фунаиския замък, Такенака Мигецугу, който имал задачата да контролира даимьо Таданао, задължил подчинените си да водят дневник за поведението на изгнаника, който да бъде предаван на шогуновия министър даимьо Дои Тошикацу, и това малко томче, озаглавено „Доклад за поведението на даимьо Таданао“, е запазено до днес. Ето един откъс от него:

„… От въдворяването си в Цумори в тази провинция даимьо Таданао прекарва дните си кротко и не дава признаци на буен нрав. Негова светлост често отбелязва, че когато изгубил голямото си фамилно наследство, изпитал само огромно облекчение, сякаш се пробудил от някакъв лош сън. Той се моли щото никога, в никое бъдещо превъплъщение, да не се роди отново даимьо на провинция. Макар да е бил обграден от много хора, Таданао признава открито, че твърде често е изпитвал мъките на душа, попаднала в адска самота. Що се касае до лишаването му от имот, той като че ли не се сърди никому за това… В свободното си време понякога кани някой селски първенец или свещеник да поиграят гобанг в неговото жилище. Говореше се преди, че увлечен от това забавление, негова светлост бил склонен към изблици на гняв, по-ужасни от тези на Кинг Чоу от династията Йин, но от такова поведение днес няма и следа. Когато веднъж свещеникът Роно от храма «Джокон» — човек, с когото негова светлост установи изключително сърдечна дружба — дръзнал да отбележи: «Всеки, който има владение от три милиона триста и петдесет хиляди бушела, би се изкушил да подражава с поведението си на тирана Чоу — това не е вина на ваша светлост», даимьо Таданао само се изсмял и никак не се разсърдил. Напоследък негова светлост кани у дома си дори селяни и граждани от нисък произход и, изглежда, изпитва голямо удоволствие да слуша тяхната груба и непресторена реч. Когато хората наблюдават почтителното му държане при всички случаи, вниманието, с което се отнася към подчинените си и постоянната грижа за благополучието на обикновените люде в неговото имение, те не престават да се чудят това ли е разюзданият звяр, лишил рода си от провинция с три милиона триста и петдесет хиляди бушела…“

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.